| Romania este infinita. Romania este necuprinsa, dupa cum istoria completa a unui loc nu poate fi cuprinsa cu mintea. Corbii de Piatra. Asa se numea locul acesta inainte si o istorie nesfarsita il acopera cu aripa. Ei bine, in felul acesta, aici, in satul Corbi, ai sentimentul ca te scufunzi in trecut, ca hoarde de umbre neclare bantuie plaiurile astea enigmatice, amestecandu-se straniu cu oamenii locului acestuia. Ei nu simt nimic, nu vad umbrele ce se amesteca discret printre ei, oamenii acestia sunt absorbiti de clipa eterna a acestei vieti si de izbanda marunta a fiecarei clipe, in timp ce pietrele pe care calca mustesc, nu de apa, ci de amintiri fara de timp. Locurile acestea au fost locuite dintotdeauna si unii dintre batranii acestia mai cred ca aici, la Chilii, undeva sub malul de piatra, Dumnezeu le-a dat "drumul din palma" primilor oameni. Calatorul simte, afla si stie ca ceva este adevarat din toate acestea. Stie ca acolo, sus, deasupra bisericii sapate in piatra, pe malul in care corbii uriasi isi sapau salasuri cu ciocurile si cu ghearele, s-au gasit urmele oamenilor dintru inceputuri, stie ca locurile acestea stranii poarta incrustate in ele memoria potopului, stie ca in alte timpuri, triburile de carpi isi ascuteau sabiile de piatra friabila si ca pe Plaiul de Mijloc sunt ruinele cetoase ale Gezidavei, fabuloasa cetate a regelui dac Dromichetes, despre care legendele povestesc ca zgaria cerul cu turnurile sale si ca soarele palea in fata stralucirii bogatiilor sale. Stie ca uriasele pietre scobite straniu pe care calca, au fost altare insangerate inainte de Iisus, ca hrubele grozave ale acestor maluri ale corbilor au servit dintotdeauna inchinarii la un sir nesfarsit de divinitati succesive, ca acolo, sus, deasupra raului, sunt ultimele pietre ale castelului lui Voicu Corvin, fiul lui Serb si tatal legendarului Iancu Corvin de Hunedoara cel care avea sa pastreze pentru totdeauna blazonul corbului, tranformandu-l intr-un semn al regilor. O cronica ungureasca, a lui Bonfini, dupa ce afirma ca Iancu Corvinul Valahul este unul dintre marii eroi ai crestinatatii, vorbeste despre locul nasterii sale, despre plaiul numit "al oii", cea mai frumoasa vale din Valachia Transalpina, unde Corvinii isi aveau obarsia. Considerata pe buna dreptate o enigma, biserica rupestra Corbii de Piatra nu se lasa descrisa usor. Trebuie sa mergi si s-o vezi, sa platesti tribut de uimire fata de minunatia ei. Incastrata in stanca, ascunsa ca o pestera in peretele muntelui, nu seamana cu nimic: nici cu chiliile rupestre de la Bozioru, nici cu grota de la Namaiesti, cu nimic. Si este singura biserica a noastra care prezinta doua sfinte altare functionale pe acelasi naos. Cele mai timpurii datari ale bisericii rupestre, ca locas de cult ortodox merg catre sfarsitul sec. II d.Hr. cand se crede ca biserica era perfect adaptata vremurilor acelora de persecutii, neavand nici o legatura cu exteriorul decat o mica usa inspre miazanoapte, foarte bine camuflata si prin care se intra de-a busilea. Pomelnicul monastirii pomeneste ca prim ctitor pe Basarab I Voevod dar memoria localnicilor merge cu mult inainte de acesta vorbind de un anume Harabovo Voda in sec. XIII sau chiar Vlad Voevod, catre sfarsitul sec.XI. Straniu, dar in acelasi timp si in chip cu totul minunat biserica pastreza inca parti mari de pictura: Deisis, Bunavestire, Jertfa lui Avraam, Nasterea Domnului, Intimpinarea Domnului, Invierea lui Lazar, Botezul Domnului, Schimbarea la Fata, Inaltarea Domnului, Arhanghelul Mihail, Sfinti Militari, Iisus Emanuil. Caracteristicile stilistice, calitatea picturii, insotite in exclusivitate de inscriptii grecesti, coroborate cu stirile documentare, permit datarea cu certitudine a ansamblului la inceputul sec. XIV, facand din Corbii de Piatra locasul cu cea mai veche pictura de la noi din tara. Ansamblul rupestru de la Corbii de Piatra constitue dovada concreta a existentei unor nuclee monastice de tip anahoretic in Tara Romaneasca inca inainte de organizarea bisericii muntene din sec. XIV. La 23 Iunie 1512, monahia Magdalina (in mirenie Musa, fiica si sotie de boier, proprietara ereditara a mosiei de la Corbi) (re)infiinteaza monastirea de la Corbii de Piatra, cu hramul Adormirea Maicii Domnului, pe care o inchina domnitorului Neagoe Basarab, monastirea capatand astfel inca de la (re)infiintarea ei statutul de monastire domneasca fiind si prima monastire de calugarite atestata documentar la noi in tara. Mai tarziu, diaconul Paul de Alep, care in 1658, il insoteste pe patriarhul Macarie al Antiohiei in Tara Romaneasca, viziteaza si biserica din piatra de la Corbi despre care ne lasa marturia ca era "o biserica mica dar foarte frumoasa in care se mai pot inca vedea pe pereti urmele vechii zugraveli si care a fost redeschisa in urma viziunii pe care a avut-o un eremit sfant". Prins intre dealuri si vai abrupte, Corbii e, de fapt, un capat de lume - un loc din care incep si in care se sfarsesc mai toate drumurile ce duc din Arges in Transilvania. Niciodata muntele nu a despartit, ci a fost drum tainic de trecere, de legatura, de unire - un drum "de frati" prin care romanii pribegi din Jina s-au oprit la Corbi pe la inceptul sec. XVIII. S-au asezat in jurul monastirii, fapt ce a facut ca peste ani, calugarii iubitori de isihie sa-si caute pacea inimii mai in inima muntelui lasand biserica noii comunitati. Si curand dupa aceasta, oamenii zidindu-si biserica noua, au lasat-o pe aceasta prada timpului. Alaturi este casa albastra a Mariei Vladescu, mama Uta, cum o stie toata lumea. Curtea de fapt nu-i o curte ci un crampei de rai, cu iarba bogata si verde- verde, cu un paraias care strabate curtea pe langa casa, coborand de la cascada dintr-o scobitura gigantica in stanca, un fel de caus de piatra ce se afla acolo, slujindu-i acestei femei in loc gard si de adapost, ca un imens saivan din piatra. Sunt stanci uriase prabusite in timpuri imemoriale si care zac imprastiate pretutindeni iar de sus de tot cade firul acela de apa, spulberandu-se in mii de cioburi translucide. Poate ca aici, la adapostul causului de stanca se aflau faimoasele tabere de antrenament ale cruciatilor lui Iancu Corvinul, cavaleri veniti din toata Europa sa lupte sub semnul corbului cu crucea-n cioc.. Inspirat din folclorul local, scriitorul Alexanru Odobescu - cercetator pasionat si avizat al "antichitatilor" zonale - consemna, intr-un raport din anul 1861, prezenta, la inceputul veacului XVII, a unei alte ostiri in preajma monumentului: "La satul Corbi este o bisericuta sapata in stanca, unde se zice ca s-au adunat ramasitele ostirii lui Mihai Viteazul, dupa uciderea de la Turda". Pe unul din peretii causului de gresie, un pasionat al istoriei locale a descoperit piciorul unui urias, fixat in piatra, sub cornisa muntelui, cu calcaiul iesit in afara si coapsa culcata intr-o odihna fara sfarsit. Acum i se vede si bratul drept iar capul, cazut, se intuieste pe jos, din bucati de gresie. Uriasul, l-au simplificat satenii. Iar deaupra lui, modelat tot in stanca se iteste un cap. Sa fie un dinozaur? Poate. Sau poate E.T. al lui Spielberg? Fiecare cu imaginatia lui. Oricum, in inima Muscelului, la "Corbii de Piatra", s-ar putea turna cel mai grozav film despre pietre si stanci, despre legende si giganti, despre sihastri si oameni darji in credinta - ca Elisabeta Rizea din Nucsoara - un film poetic, ca o meditatie prelunga si tacuta, ca o zicere din zvacul inimii, ca o rugaciune. Amintirile, oricat de indepartate ar fi, nu pier odata cu oamenii, ci se imbraca in haine de poveste, facandu-se una cu locul. Corbii de Piatra. Asa se numea locul acesta inainte. Si o taina binecuvantata ii acopera astazi istoria. Nota: Acest istoric este o compilatie din articole aparute in Formula As sub semnatura d.lor Sorin Preda si Horia Turcanu, coroborate cu elemente puse la dispozitie de prof. Grigore Constantinescu si preot Petre Grigorescu si date adunate de la Arhivele Nationale si din scrierile d.lui C.tin Radulescu-Codin, istoric, si ale d.nei Clara Laura Dumitrescu, critic de arta. ieromonah Ignatie Gorunescu |